Suomalaisen
kirjallisuuden ja Aleksis Kiven päivä on meikäläiseltä melko traditionaalisesti
mennyt kouluvierailulla tuttujen opettajien luokissa. Niinpä nytkin. Viides- ja
kuudesluokkalaisten kanssa pääsee myös mielenkiintoisiin keskusteluihin
lukemisesta, kirjoista, sisällöistä ja mielikuvituksesta. Aleksis Kiveäkin
tietysti sivuttiin, ja heijastin malliksi seinälle Joonas Rinta-Kannon
tulkinnan Sankaritarinoista pojille
(Into 2019).
”Onko ne henkilöt koko ajan päässä, kun
kirjoittaa?”
Mikäpä
oli luokkaan mennessä, kun tämä vuosi on kahden kirjan mittainen. Taisin saada
mukavaa taustatukea televisiomainonnastakin. Sattui niin mukavasti, että Albert
Edelfeltin tuntematon maalaus tai harjoitelma löytyi yllättäen jäämistöstä. Väinö Lakeus ja Enkelinaaman tapaus
(Mäkelä 2019) sattuu myös kertomaan samalla tapaa mahdollisesta luonnoksesta
kuuluisaan Kaarle-herttuaan herjaamassa Klaus Flemingin ruumista.
![]() |
Martti Sirola löytää Edelfeltin |
Kirjan
myötä tuli mietittyä nuorten kanssa muun muassa faktan ja fiktion rajoja. ”Kai
tämä juttu on ihan mielikuvitusta?”. Eipä ihan. Mäkelän tarkka toimittaja –
oikea aarre hiukan leväperäiselle kirjailijalle – huomasi, että Martti Sirolan
ensimmäisessä kansiluonnoksessa Kaarle-herttua (varsinainen ärjy Enkelinaama)
vetää Flemingiä parrasta – ja on itsekin parrakas! Alkuperäisessä maalauksessa
näin ei ollutkaan, vaan viimeistellyt viikset.
Piruuttani
tarkistin asian vielä varmuuden vuoksi Mauri Kunnaksen versiosta. Koiramäen Suomen historiassa on
tietenkin myös tämä kuuluisa kohtaus. Mauri on vain nokkelasti muunnellut
tilannetta, koska Fleming on kuvattu karjuna lempinimeltään Nokinenä. Herttua
siis kiskoo vihollistaan turvasta.
Sankari
eli peruskoulun kansankynttilä Väinö Lakeus toki on mielikuvitusta.
Luultavasti. Hän on komeamuskelinen lempeäluontoinen sivistäjä, joka nostaa
penkiltä sata kiloa ja käyttää moderneja opetusmetodeja kuten kamerakynää ja
ilmiöoppimista. Jaska saa armon tehdä esitelmänsä pääsiäisloman aikana, ja
tuloksena on faktaa ja fiktiota sulassa sovussa muinaisen kievarin ja
1500-luvun raa’anpuoleisen elämän kera. Mutta faktoja tarvittiin myös vaikkapa
Riitaperän Jalmarin amerikanperinnön kultaisen kolmen dollarin kolikon
arvoituksessa.
![]() |
Mauri Kunnaksen Fleming on aikansa lapsi - ei vaan karju |
Vakiokysymys
oppilailta on kirjailijan talous. Pitääkö ladata tosiasiat kateederille ja
latistaa tulevien verbaalimatkaajien unelmat kertaheitolla? On menestyneitä
tekijöitä ja vähemmän myyviä. Kun eräs neropatti kysyi, mitä kirjailija saa
yhdestä sanasta, jouduttiin oikein hauskan ongelman eteen ja hyvään
pohdiskeluun. Onko sana kalliimpi, kun kirja on oikein lyhyt? Saako paksujen
kirjojen tekijä vähemmän?
Yritimme
laskea asiaa vähän eri tavoilla, myös karkeasti
ihan vain kirjan ovh hinnasta jaettuna sanamäärällä. Tulipa
mielenkiintoisia lukuja. Kirjailija ei toki saa kaikkea, vaan mukaan tulevat
osingoille kustantaja, välitysliikkeet ja verottaja. Eräs pojista oli lukaissut
tubettaja Miklun itseluottamusta uhkuvaa elämäntarinaa Paras kirja ikinä (2019) ja totesi, että siinä on yhdessä kohtaa
kymmenen sivua, jokaisella vain yksi sana. ”Ne on kyllä isolla, mutta varmaan
ne on aika arvokkaita?” ”Moi!/ Miten/menee?/Hyvin?/Ok!/Kiva./:)/10
sivua/meni/jo.”
Saatiin
aikaiseksi juttua parhaista kirjoista ikinä ja miten määrä ei aina korvaa
laatua. Mutta toisaalta yksittäisillä sanoillakin voisi olla tärkeämpääkin
merkitystä kuin täyttää sivuja? Ehkä ei sanoja tarvita lainkaan?
![]() |
Puupää-palkinnolla hatutettu Martti Sirola kuvaa 1500-luvun raavasta mein9nkiä kamppailussa Melkojeffin aarteesta. |
Sirkuksen
lumoa
Ilmaista
mainosta tuli myös Sirkus Finlandian näyttävistä mainoksista
pääkaupunkiseudulla. Oikeastaan oli hiukan yllättävääkin, että varsin moni
oppilaista oli elämänsä aikana käynyt sirkuksessa – ja käynnistä oli jäänyt
monia muistijälkiä. Taidokkaat esitykset ja niiden fyysinen läsnäolo
vaikuttavat: ollaan mukana ihan vieressä silmäkkäin eikä virtuaalisella
areenalla.
![]() |
Åirre Vaijärven kuvitusta - Yössä kulkevat oudot aaveet |
Toinen
tämän vuoden kirja, Aaveverkko
(Cultura 2019) tuli kirjoitettua väljäksi jatkoksi Pirre Vaijärven ja Vuokko
Jokisen esikoisfantasiaan Yössä kulkevat
oudot aaveet (2019). Siinä sirkus Maximuksen perässä kulkee kaupungista
toiseen aaveiden versio, missä näytöksestä toiseen kuolemantrapetsilla
tapahtuu. Kirjassa on kätevästi mukana vinkkejä niin sirkuksen historiaan kuin
lisälukemiseen kaunon ja tiedon alueilta.
Lasten-
ja nuortenkirjoissa sirkus on useinkin mukana jonkinlaisena raamina tai
taustatekijänä, varttuneempien fantasiapuolella usein kauhuelementtinä.
Tietokirjoja on vähemmän, yhä pintansa pitävänä monipuolisena katsauksena Raili
Mikkasen Mennään sirkukseen
(2012).
Käsiini osui kätevästi kirjoitustyötä inspiroimaan Emma Vainion Sirkus nyt (kansi Jussi Kaakinen,
S&S 2019). Tämä ei ole peräkkäistä muistiinmerkintää, vaan mielenkiintoisia
välähdyksiä löytyy tarinoista ja tekijöistä, joita tottunut toimittaja – mm.
radiosarja sirkuksesta – esittelee jouheasti. Sirkus on vapaa kulkuri – näin
Vainio aloittaa esityksensä. Kyllä historiaakin esitellään, mutta hauskasti
erilaisten hahmojen kautta klovnista ilma-akrobaatteihin, jongleeraajista
taikureihin, tasapainotaiteilijoista akrobaatteihin. Kun sirkustaiteen
maihinnoususta Suomeen päästään paljettien ja minimalistien sirkusmaailmaan,
onkin käytetty jo lähes sata sivua taustoitukseen. Vainio käsittelee omina
osastoinaan sirkuksen kiertämisen elinehdot, muodot ja esityspaikat. Mainiot
värivalokuvaliitteet avaavat tarkemmin myös nykysirkuksen erilaisia polkuja ja
versioita matkalla katsojien luokse. Sosiaalinen sirkus puolestaan valottaa
sirkuksen mahdollisuuksia tuoda iloa ja uutta energiaa sekä konkreettisia
tukitoimia pakolaisten, liikuntarajoitteisten, sairaiden ja yleensäkin
erilaisten ihmisten näkyville. Erinomainen sirkuksen mahdollisuuksien kavalkadi
sujuvasti kirjoitettuna!
Aaveverkossa vanha sirkuksen turvaverkko
(ehkäpä Maximuksesta?) saa uuden elämän riippukeinuna, missä maagisessa
keinunnassa sankareiden, Liisan ja Mikon unelmat, pelot ja toiveet toteutuvat
unissa. Vanhaan verstaaseen muuttaa salaperäinen mainosmies, jolla on hahmotushäiriö.
Niinpä julisteissa tanssitaan samaa, rumaa ja hahahaata.
Koulun antamilla vinkeillä päästään eteenpäin, mutta mitä Vihtori
on aikaisemmin tehnyt? Kun selviää, että vanha sirkus on jouduttu lakkauttamaan
taloudellisten ongelmien takia, asialle on tehtävä jotain.
Luokassa muuten puhuttiin myös kuvituksista. Ketä hahmot
oikeastaan muistuttavat? Oppilaat vilkuilivat omaa kansankynttiläänsä, joka
näytti hauista, mutta ei ihan pärjännyt Martti Sirolan Väinö Lakeudelle. Eräs
tytöistä taas mietti, oliko Yössä kulkevissa aaveissa ja Aaveverkon Vihtorissa
minun näköäni. Kiitos kohteliaisuudesta, joskin Yössä onkin sielunsa myynyt
sirkuksenjohtaja pahiksena. Tottahan toki on, että tuttu malli on helpointa
laittaa erilaisiin asentoihin. Eikä hän kehtaa pyytää korvausta.
Ei kommentteja:
Lähetä kommentti